(untitled) (Képzés és Gyakorlat : Neveléstudományi folyóirat, 2011)
A XX. század fordulóján megjelenő kultúra és ellenkultúra mozgalmak retorikájának egyik alapeleme a gyermek, a gyermekkel való foglalkozás ideája, és az ennek nyomán megjelenő pedagógiai gondolatok. A gyermek válik a „jobb” („beteg társadalom metafora”) világi jövő hordozójává, ezért megtörténik egyrészt az eszményiesítése, másrészt megfogalmazódik a megmentésére irányuló elmélet, amelyhez csatlakozik a praktikum is (pl. iskolaépítések). A 20. század tudatos rendszeralakítása nyomán a korábbi ember és természet közötti egyensúly felbomlott, korjelenség az ember önmagától való elidegenedése és vízióként megjelent a jövőképben az emberiség visszafejlődésének veszélye. Az ennek ellentételezéseként megjelenő életreform és reformpedagógiai mozgalmak evangéliumi megváltója lett a gyermek. A kutatás tárgya két pedagógia sajtó-orgánum, a Népművelés (Új Élet) és a Kisdednevelés forráselemző vizsgálata, amelyek által felvázolhatók a korszak gyermekképéről – gyermekfelfogásáról vallott gondolatok.