Tájtörténeti kutatások a Pesti-síkság északi részén - Tatár, Sándor; Sándor, Csaba; Ercsényi, Márta; Milutinovits, László (TÁJÖKOLÓGIAI LAPOK, 2009)
A Pesti-síkság északi részén (a főváros agglomerációjában) az ember tájalakító hatása fokozottan érvényesül. Tájtörténeti kutatásunk szűkebb vizsgálati területén, a Sződrákosi-patak vízgyűjtőjén az elmúlt két évszázadban a lakónépesség közel tízszeresére, a beépített területek kiterjedése pedig tizenegyszeresére nőtt. A szántók összterülete ezzel a tendenciával párhuzamosan a 18. század végétől a 20. század közepéig fokozatosan nőtt, majd a 20. század végére csökkenést mutat. A különböző természetes és természetközeli élőhelyek közül a legnagyobb veszteséget a száraz gyepek, legelők szenvedték el: az I. Katonai felmérés és 1959 között huszadára csökkent arányuk. Ezt követően azonban ellentétes trend indult: a felhagyott szántókon regeneráció figyelhető meg. A nedves gyepek, kaszálók aránya az I. Katonai felmérés óta hetedére csökkent, elsősorban az állatállomány visszaesése és a patak menti területek megművelése folytán (zöldség- és epertermesztés stb.). A gyümölcsösök és szőlők területe a 20. század közepéig másfélszeresére növekedett, majd ezt követően csökkenés mutatkozott. Az erdők kiterjedése háromszorosára nőtt az I. Katonai felmérés óta, ez azonban elsősorban a tájidegen erdősítéseknek (akác, erdei és fekete fenyő), és nem a természetes regenerációnak köszönhető. A lecsapolások, beszántások következtében a lápok, mocsarak a 19. század második felére érték el legkisebb kiterjedésüket (mindössze 0,4%), a 20. század végére viszont a patak menti földművelés felhagyása miatt arányuk jelentős mértékben nőtt (közel 3%-ra, azonban eredeti állapotukhoz képest fajszegények és gyakran jelennek meg bennük inváziós növények). Az állóvizek összfelülete napjainkban a legnagyobb, mivel az elmúlt évtizedekben számos tavat alakítottak ki a vízgyűjtőn horgászati célra. Táj- és természetvédelmi szempontból az egyik legnagyobb problémát az egykor összefüggő természetes és természetközeli élőhelyek feldarabolódása, elszigetelődése jelenti. Ez kedvezőtlenül hat a táj regenerálódó képességére, gátolva a szükséges tájrehabilitációs intézkedések eredményességét.