Emberiességi szempontok és a hagyományos állatvágás két példája - Bartosiewicz, László; Csiky, Gergely; Gyarmati, János (Animal Welfare, Etológia és Tartástechnológia (AWETH), 2008)
Mai, “nyugati” értelemben véve az állati tetem veszélyes hulladék. A betegségben vagy idős korban elhullott egyedek nem fogyaszthatók el, noha természetesen ugyancsak nem eleven állatok húsát esszük nap mint nap. A kérdés kulcsa – technikai és gondolati szempontból egyaránt – alapvetően az, hogy a “helyesen” levágott állat torkát egyetlen mozdulattal átmetszik, a tetemet pedig kivéreztetik. Ez utóbbi lépés alapvető még akkor is, amikor magát a vágást már ipari eszközökkel végzik. Pusztán gyakorlati szempontból a kivéreztetés azt jelenti, hogy az állat bélrendszerében élő baktériumok a halál beállta után nem áramlanak szét az immár holt szervezetben a vérrendszeren keresztül. Ez a modern, racionális megfontolás azonban mélyen gyökeredzik a zsidó-keresztény-iszlám hagyományban. A rituális vágás meglehetősen nehéz lehetett (noha nem lehetetlen) a megfelelően hosszú, fémpengéjű kések megjelenése előtt. Ezekből az időkből származhat az állat vérkeringésének megszakítása az oldalán ejtett sebbe nyúlva. Ezt az archaikus módszert egymástól függetlenül sikerült Bolíviában és Mongóliában megfigyelni. Fontos szempont, hogy a hagyományos zsidó és iszlám vágás (akárcsak a modern nyugati) nagy súlyt fektet a halál kegyes voltára. Ugyanakkor az állatvágás eltérő módozatai gyakran voltak ideológiai ellentétek forrásai a történelem során, amikor a hagyomány nevében az állatok jólétére hivatkozva törtek felszínre vallási vagy etnikai ellentétek. Tanulmányunk a kérdéskört közel-keleti, európai, dél-amerikai és közép-ázsiai régészeti és néprajzi példák alapján tárgyalja.