ARTCADIA : A Rippl-Rónai Művészeti Intézet Lapja
A MATE Rippl-Rónai Művészeti Intézetének tudományos, tematikus periodikája ISSN 3004-1910 (Online) A folyóirat 2016-ig rendszertelenül jelent meg, majd 2021-ig szünetelt. 2022-ben új folyammal, megújult szerkesztőbizottsággal, a tudományos folyóirat-kiadás irányelveinek megfelelő szemlélettel, online felületen működik tovább. Alapítva: 2008 novemberében a Kaposvári Egyetem Művészeti Főiskolai Karán.
Copyright (c) 2024 Hatos Pál https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Fándly Csaba színművész, a Kaposvári Egyetem Művészeti Karán végzett 2008-ban, majd a kaposvári Csiky Gergely Színház társulatához szerződött, amelynek jelenleg is tagja. Eddigi pályafutása során számos műfajban, zenés és prózai produkciókban, gyermek- és ifjúsági előadásokban, könnyed komédiákban és fajsúlyosabb tragédiákban, klasszikus és kortárs darabokban, stúdióban és nagyszínpadon egyaránt kipróbálhatta magát, de több előadás színrevitelében rendezőként, játékmesterként is segíti a társulat munkáját. 2022-től a Rippl-Rónai Művészeti Intézetben oktat, és színművész osztályt vezet Kelemen Józseffel együtt. Színházi munkásságát több díjjal jutalmazta a Csiky Gergely Színház társulata és közönsége (Legjobb férfi főszereplő közönségdíj, Nagymama-díj, Komor-gyűrű), illetve a város (Kaposvár város szolgálatáért díj). A SEE filmfesztiválon a legjobb férfi színésznek járó díjat kapta a Korai menyegző című filmben nyújtott alakításáért. Az interjúban nagykárolyi indulásáról, színművészi pályájának állomásairól, Kaposvár színházi életéről, alkotói folyamatokról, rendezésről, oktatásról kérdeztük.
Copyright (c) 2024 Szabó Zsófia https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Montázs – László Kyra üvegművész Montázs című kiállításának megnyitójára
„Meggyőződésem, hogy az anyagok választják ki a művészeket és nem pedig a művészek az anyagokat. Szeretem, hogy én és az üveg „társalkotók” vagyunk, hogy van egy tervezhetetlen, véletlenszerű együttható, amikor ezzel az anyaggal dolgozom.” – vallja László Kyra üvegművész, akinek az üvegplasztikáit a hosszúhetényi művelődési házban láthatta a közönség 2024 szeptemberében. László Kyra a Magyar Iparművészeti Egyetem üveg szakán végzett 2003-ban, tagja a Magyar Üvegművészeti Társaságnak, rendszeres résztvevője a Magyarországon megrendezett nemzetközi üvegszimpóziumoknak és kiállításoknak. Művészetére elsősorban az üveg transzparenciáját érvényesülni hagyó szemlélet jellemző, monokróm vagy visszafogott színvilágú alkotásain a matéria a főszereplő. Főként síküveggel dolgozik, amit fusing technikával alakít: az anyag rétegzettsége, a térbeli viszonyokkal való kísérletezés foglalkoztatja, szobrain gyakran megjelenik az egyensúly témája, a játék a kint-bent kérdéseivel, valamint az üveg alakíthatósága és statikussága között feszülő ellentétek felmutatásával. A művész tárlatát Ficzek Ferenc méltatta, a megnyitón elhangzott szöveget itt adjuk közre.
Copyright (c) 2024 Ficzek Ferenc https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A maszk egy olyan téma, amivel rendszeresen foglalkoznak a hallgatóink, akkor is, ha történetesen más hívószót kapnak a kreatív tantárgyakhoz. Az itt szereplő két hallgatói munka idén készült az Artcadia tematikus számától és egymástól is függetlenül, de mindkettő - mint egy szerencsés egybeesés – épp ennek a többjelentésű fogalomnak a vizsgálatát tűzte ki céljául és aktualitásuk révén kerülnek itt bemutatásra. Kovácsik Emese, fotográfia alapszakos végzős hallgató a szakdolgozatának és vizsgaművének témájaként választotta (ezekből közlünk itt részleteket) és az arcon szándékosan vagy véletlenül fellépő tekintet hiányát értelmezi halotti maszkként. Glavánovits Martin másodéves fotográfia alapszakos hallgató a digitális kor állandó láthatóságának és elérhetőségének követelményére válaszolva játékosan különböző maszkok mögé bújtatja önmagát és családjának tagjait. Más hallgatói munkák is szerepelhetnének itt korábbi évekből, hiszen a maszk, ez az ősidőkre visszanyúló tárgy, ami egyben az elrejtőzés-feltárulkozás fogalmának szinonimája a mai napig aktuális, és jellemzően idővel újabb és újabb jelentésrétegek kapcsolódnak hozzá.
Copyright (c) 2024 Kovácsik Emese, Glavánovits Martin https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Odile Bernard Schröder Suaire című munkájában krémmel és szénnel keni be modelljének arcát, majd átlátszó ragasztószalaggal szedi le ezt a réteget, amit plexire ragaszt fel, hogy kontaktmásolatot készítsen róla. Kárpáti János Iván Dermography című munkájában szintén ragasztószalaggal vesz bőr- és szőrmintát arcokról. A csíkokra vágott szalagot fekete lapra helyezi, majd így szkenneli be és nyomtatja ki. Fedor Ilka Maszk című munkájában a drag queen jelenségre reflektál. Sminket szed le egy arcról ragasztószalaggal, hogy egy kontaktolható, nagyítható arcképet kapjon. A nagyon hasonló, mégis fontos pontokon egymástól eltérő munkák összehasonlításából látszik, hogy az arc és a maszk határa éppen olyan elmosódott, mint a kép és a valóság közti határ.
Copyright (c) 2024 Németh Domonkos, Fedor Ilka https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A tanulmány az emberi arc és a maszk komplex viszonyrendszerét elemzi a digitális technológiák és a kortárs vizuális kultúra kontextusában. Az arc ebben az értelmezésben nem pusztán az identitásunk kifejezője, hanem társadalmi konstrukció és mediális felület is. Az arc értelmezésére kihat a technológiai fejlődés, a mesterséges intelligencia használata a genetikai profilalkotásban, illetve az arcfelismerő rendszerekben. A megvizsgált műalkotások kritikai hozzáállással mutatnak rá a technikai fejlesztések etikai kérdéseire. Heather Dewey Hagborg művei, például a Stranger Visions és a Probably Chelsea, arra hívják fel a figyelmet, hogy a biometrikus nyomokból rekonstruált arcképek a társadalmi sztereotípiákra erősítenek rá, míg Trevor Paglen munkái az MI tanításához használt képadatbázisok etikai és politikai implikációit vizsgálják. A tanulmány érinti az érzelmek arcon való leképezhetőségének kérdését is, valamint a közösségi média-kultúra által generált „digitális maszkok” szerepét az identitásképzés és önreprezentáció folyamatában.
Copyright (c) 2024 Pál Gyöngyi https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Jeles András 1991-ben a kaposvári Csiky Gergely Színház deszkáin Valahol Oroszországban címmel egy különleges látomást vitt színre. Az előadás Csehov Három nővér című drámáján alapult, de Jeles egy szokatlan gesztussal bontotta meg a hagyományos játékformát: a várva várt álarcosok, akiket az eredeti darabban Natasa kérésére végül nem engednek be a Prozorov-házba, a kaposvári előadásban megjelennek a színen. Belépésükkel egy teljesen új játékstílus veszi kezdetét, mozgásszínház, etno zene és gregorián dallamok fűződnek egybe, a dalok apokaliptikus víziót idéznek meg Oroszország nem túl távoli jövőjéről. Az álarcosok különleges, nagyra nőtt babafejeket hordoznak, alakjuk a rendező koncepciójában egészen sajátos jelentéstartalommal társul. Jelen tanulmány az előadás értelmezési körét és fogadtatását kísérli meg röviden összefoglalni, különös tekintettel a maszkok jelentőségére.
Alkotói attitűd Picasso és Basquiat munkájában az afrikai maszkok tükrében
Az afrikai törzsi kultúra, az afrikai maszkok spirituális vizuális nyelve megkerülhetetlen a képzőművészetben. Jelenléte szinte folytonos. A megjelenésének, hatásának minősége is így jellemezhető? Igazodik társadalmi folyamatokhoz, művészeti változásokhoz? A kérdések körbejárásához két művész kapcsolódó alkotásait és alkotói attitűdjét vizsgálom. Az egyik művész a 20. század elejéről, a másik a végéről. Pablo Picasso és Jean-Michel Basquiat. Kubizmus és Neo-Expresszionizmus. Hogyan hatott ugyanaz a forrás 70–80 év és jelentős művészettörténeti változások után? A két művész alkotói attitűdjét egymás közötti párhuzamok vagy különbségek mentén lehet körülírni? Ezen kérdéseket járom körbe, és vizsgálom meg egymás és a kapcsolódó korszellem, társadalmi viszonyok vonatkozásában. A vizsgálatom eszköze a két festő legjelentősebb vonatkozó alkotása, az Avignoni kisasszonyok (1907) és a Flexible (1984).
Copyright (c) 2024 Szlama Norbert https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Isabella d’Este: Fekete, Vörös, Igen, Nem… Maszk vagy eszménykép?
Az Isabella d’Estét, az itáliai reneszánsz egyik legjelentősebb humanista nőalakját, a történelem első női mecénását ábrázoló, Leonardo da Vinci készítette krétarajz, illetve a Francesco Francia, Tiziano és Rubens által festett képmások az alany karaktervonásaiban markáns különbségeket mutatnak, noha a műfajok közül elméletileg a portréfestés igényli leginkább a fizikai formai jegyek élethű visszaadását. Eltérő megközelítéseik ugyan nem hazugságok, ám egyik sem igaz teljesen, viszont mindegyik igaz valamennyire. Hogy melyikben mennyi igazság van, és az vajon kinek az igazsága, a modellé, a művészé, a befogadóé, vagy valamennyiüké együttesen, annak megválaszolása lehetetlen vállalkozásnak tűnik. Lehetséges, hogy ezek a portré változatok az ideál és materializálódott forma, emberi lélek és az azon túllévő dolgok misztériumának kérdéskörét feszegetve, az igazság több lehetséges arcát is megmutatva, együtt visznek közelebb a teljesebb megértéshez. Ez a tanulmány az ismert Isabella d’Este portrék körüljárásával kísérel meg adalékokat szolgáltatni a maszk és műalkotás, perszóna és személyiség, megrendelői és festői ideál, személyes ízlés és esztétikai eszménykép kölcsönhatásainak bonyolult kérdésköréhez.
Copyright (c) 2024 Lieber Erzsébet https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A létező és a lehetséges. Interjú Lieber Erzsébettel
Lieber Erzsébet DLA, Munkácsy-díjas képzőművész, a MATE Rippl-Rónai Művészeti Intézetének egyetemi docense. A hallei Képzőművészeti és Design Főiskolán szerzett diplomát, majd hazatérve előbb a kaposvári művészeti szakközépiskola tanára lett, majd a Kaposvári Egyetem Rippl-Rónai Művészeti Karának oktatójaként és dékánjaként dolgozott. Művészetének sokáig meghatározó matériája volt a papír: művészeti alkotásaihoz a papírmassza szolgált alapanyagként, emellett papírművészeti symposionok szervezőjeként is tevékenykedett. Az elmúlt 15 esztendőben főként fényképezőgép és számítógép segítségével alkot képeket. Alkotásainak alapját leggyakrabban a víz és a fény játékát megörökítő fotósorozatok adják – ezeket különféle képmódosítási eljárásokkal transzformálja, hogy az így létrejött absztrakt kompozíciókkal más-más lehetséges világokat tárjon fel a nézők számára. Ezeket a munkáit objektív festményeknek nevezi, mivel a technológia használata ellenére ezek az alkotások festői szemléletből fakadnak.
Csepeli György, szociálpszichológus, szociológus, a Magyar Tudományos Akadémia doktora, az ELTE Társadalomtudományi Karának professor emeritusa, az ELTE Szociológiai Doktori Iskolájának Interdiszciplináris Társadalomkutatások Programját vezeti. Kutatói munkájában elsősorban azok a kérdések foglalkoztatják, amelyek a nemzeti tudat, az előítéletek, társadalmi egyenlőtlenségek szociológiai és szociálpszichológiai vizsgálatához kapcsolódnak, illetve újabban a technológia (információs társadalom, mesterséges intelligencia) gazdasági-társadalmi hatásait elemzi. 2024 márciusában Lieber Erzsébet Munkácsy-díjas képzőművész kiállítását az itt közzétett beszéddel nyitotta meg a kaposvári Vaszary Képtárban.
Copyright (c) 2024 Csepeli György https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Egy összművészeti igényű performansz csoport tagjának lenni szerteágazó kulturális érdeklődést, ismeretet kíván, s persze némi naprakész önbizalmat, lelki önfeledtséget. Rólam szólva: elsősorban irodalmár vagyok, kivált lírikus. Két verseskötetet s irodalmi, képzőművészeti tárgyú kritikákat, esszéket jegyzek, de képzőművészeti végzettséggel is rendelkezem, valamint színházi, filmes tanulmányokat folytattam. Klencsár Gáborral, az Éhező Apácák zenekar frontemberével 1983-ban „ismertünk egymásra” egy kisfilmem vetítésén, nem épp véletlenül, hisz alkalmazott és művészi fotósként maga is filmterveket dédelgetett. „Őskorszakunkban” főként performansz jellegű akciókat abszolváltunk, illetve kísérleti játékfilmekkel nyűgöztünk le néhány nézőt és kritikust. 1990-ben csatlakozott hozzánk Lékai Sándor, leendő filozófus, az esztétikán túl több tudományterület állhatatos kutatója; tehát kénytelen voltam megnevezni magunkat: Éneklő Akadémia. S innentől máig – Novák István állategészségügyi üzemmérnök és vállalkozó kedvű médium közreműködésével – szórakoztatjuk magunkat és a közönséget.
Copyright (c) 2024 Káplán Géza https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A különböző érzékszervek „egyesítése” a digitális platformon, és a hozzá kapcsolható valós idejű alkotói gondolkodás bizonyos szempontból visszavezet egy „aranykori állapotba”, oda, amikor még a kommunikáció, a művészetek holisztikus/abb karaktert mutattak. Az elektronika, a digitális technika figyelmünket újból az „egység” felé vezeti. A különféle médiumok, „modulok” természetes módon alakulnak át egymásba, illetve jelennek meg szétválaszthatatlanul a technika adta új és újabb lehetőségekkel. „Új mágiáról” is beszélhetünk (akár). A „jelenkori sámán” tehát holisztikus szemléletet valósít meg, megidéz, emlékezik, kollektív tudást visz tovább, stb. Ez az írás elsősorban hallgatói munkák ismertetésére, elemzésére vállalkozik. Egy kurzuson kiadott kreatív feladat, a „Parafrázis” (2021, 2023) témája adja ehhez a vezérfonalat.
Copyright (c) 2024 Gyenes Zsolt https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Szokások a mindennapi digitalizmus tükrében
A cikk a technológia változásának következtében kialakuló új szokásokra koncentrál, és veszi sorra a fotográfia szakosok tavaszi szemeszterben készült munkáit a téma kapcsán. A hallgatók a “kreatív fotótervezés” tantárgy keretében fókuszálnak azokra a változásokra, amelyek befolyással vannak a hétköznapi életben az emberek viselkedésmódjára. Az új technológiák nem csupán a szokásainkra vannak hatással, de a személyiségünket kiegészítő vagy helyettesítő online identitások alakulnak ki a digitális színtereken. Az elkészült kísérleti fotográfia műfajába tartozó munkák azokat a változásokat és összefüggéseket mutatják be, amelyek az alkotók saját életét is meghatározzák. Az ekképpen elkészült reflexiók a világ változását érintő kérdésekre és a hozzájuk kapcsolódó dilemmákra hívják fel a figyelmet. Habár a fiatal alkotók természetesnek veszik az újításokat, igyekeztek körüljárni több szempontból a kérdés sok aspektusát, és összetett kérdésekre keresték a választ.
Copyright (c) 2024 Zagyvai Sári https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A világhírű dél-afrikai képzőművész, William Kentridge rendkívüli sokoldalúságáról ismert, animációval, szobrászattal, látványtervezéssel, filmkészítéssel stb. egyaránt foglalkozik. Az 1990-es évek elejétől több közös produkciót jegyez a különleges bábjairól híres Handspring Puppet Company csapatával. Az Übü és az Igazság Bizottság című előadásuk az első dél-afrikai szabad választások utáni politikai helyzetre reflektáló műként született meg 1997-ben, hogy az Igazság és Megbékélés Bizottság (TRC) tevékenységét vizsgálja. A TRC a múlt fájdalmas, de szükségszerű feltárásának intézményeként jött létre, hogy meghallgassa az apartheid áldozatait és a bűnök elkövetőit. Az előadás Alfred Jarry Übü-történetét az apartheid bűnöseivel hozta párhuzamba, így központi témájává a bűn-büntetés és/vagy megbocsátás kérdését tette. A dél-afrikai múltfeldolgozás társadalmi performansza és annak színházi feldolgozása egyaránt szorosan kapcsolódik a rítus fogalmához, e tanulmány ezen összefüggésekre irányítja a figyelmet.
A művészeti magazin mint a kortárs művészet alternatív megjelenítési rítusa
A művészeti alkotások megjelenítése összetett kérdés. Egy alkotáshoz tervezett megjelenítési tér sok esetben torzul, megváltozik, felülírja valamilyen körülmény. Ezért egy olyan felület, ami távol áll minden elképzelhető fizikális tértől, érzékeny pontja egy ilyen reprezentációnak. Erre példa a művészeti magazin. A fizikai térből a kétdimenziós térbe konvertálja az alkotást. Ezt csak érzékeny és értő módon teheti meg. Emiatt válik ez a megjelenítési aktus különlegessé. Nem egy objektív kommunikációs pozíció, inkább egyfajta személyes rítus. Ezért feltételezem, hogy a művészeti magazinoknál tapasztalható, külső szemmel természetesnek és neutrálisnak tűnő megjelenés több kérdést vet fel, mint amit a puszta jelenlétük indokolna. Ezen kérdések közül cikkemben foglalkozni fogok a magazinok kereskedelmi vonatkozásával, a magazinok mögött álló szerkesztőkkel. Közelebbről szemlélem azt, hogy az előző két tényező befolyásolja-e a megjelenített műalkotás valamely kommunikációs vonatkozását, és azt is vizsgálom, hogy a művészek által szerkesztett magazinok miben különbözhetnek a professzionális szervezetek által szerkesztett magazinoktól.
Sophie Calle „Te jössz, babám!” és a fény-képaktus rítusa
A jelen tanulmány a párizsi Picasso Múzeumban 2023.10.03.-2024.01.07. között megrendezett Sophie Calle A toi de faire, ma mignonne (Te jössz, babám) című kiállítása kapcsán elemzi Horst Bredekamp kép-aktus és Philippe Dubois fénykép-aktus elméleteit és mutat rá a fényképkészítés rituális megítéléséből adódó kép- és fotóelméleti elmozdulásra. Az intim és a nyilvános, a valóság és a fikció, a saját életének és a művészetnek szétbogozhatatlan egyvelegével sajátos stílust kialakító Sophie Calle műveiben a képkészítés aktusa, bár látszólag csupán dokumentál, de valójában hatással van a kép készítőjére, a modellre és az elkészült kép szemlélőjére is. A képek és a szövegek elrendezése a befogadás aktív alakítójává teszi a művek szemlélőjét. A hétköznapi helyzetek rítussá avatásként értelmezhetők, amit a nyomkészítés (fénykép vagy videófelvétel) szertartása hitelesít.
A hagyományos műértelmezés határai: Rembrandt és Chardin recepciója a 17. és 18. századi Franciaországban
A tanulmány Rembrandt van Rijn kései korszakára jellemző forradalmi festészeti technikájának 17. és 18. századi franciaországi recepcióját vizsgálja. A korabeli művészetelméleti szemelvények a holland mester festészetét gyakran állítják párhuzamba a felvilágosodás korában népszerű francia festő, Jean-Siméon Chardin művészetével. A tanulmány a sűrű festékhasználaton alapuló, a 18. század művészetelmélet-íróit megosztó technika fogadtatásának bemutatása után arra tesz kísérletet, hogy az alábbi kérdést járja körül: létezik-e a festmények megtekintése során ideális távolság? A felvetés nyomán látni fogjuk, hogy a két festő művei hogyan vezetnek a hagyományos műértelmezési gyakorlat megkérdőjelezéséhez.
Copyright (c) 2024 Iván-Szűr Zsófia https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Copyright (c) 2023 Hatos Pál https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A földműves és a vadász. Interjú Pecsics Máriával
Pecsics Mária DLA, Balogh Rudolf-díjas fotóművész a MATE Rippl-Rónai Művészeti Intézet docense, a Média Tanszék vezetője. A fotográfia BA és MA és a média design alapképzési szakokon dokumentarizmust, kortárs fotográfiát és önálló fotóprojekt tervezést oktat. Alkotói tevékenysége a dokumentarizmusból kiinduló, a képzőművészeti fotóhasználat irányába elmozduló tárgyilagos és távolságtartó megközelítésből írja le az ember és a környezete kapcsolatának általa lényegesnek ítélt aspektusait. Ötletgazdája a 2016-ban Hazai Attila emlékére létrehozott Alapítványnak, amely évente támogatja olyan alkotók munkásságát, akik a társművészetekre nyitottak. A 2018-ban megszervezett Fotográfia és irodalom konferencia társszervezője és a FOTÓképREGÉNY című kiállítás társkurátora.
Copyright (c) 2023 Pál Gyöngyi https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Friedrich Tietjen A poszt-poszt-fotográfia című tanulmányában a kortárs fotográfia működésmódját elemzi a fotóhasználatok pragmatikai oldaláról. Arra keresi a választ, hogy a digitális forradalom következtében megváltozott képkészítési módok, és a fordulathoz köthető poszt-fotográfia elméleti paradigmája helytálló-e a kortárs használatok tükrében. A kérdést három különböző aspektusból is vizsgálja: a fotográfia történetén, definícióján és a képhasználatok gyakorlatán keresztül. Rámutat arra, hogy amit sokáig a fotográfia minden más művészeti kifejezőeszköztől megkülönböztető jellegzetességének tartottak, a médium indexikus jellege, és ahhoz köthető hitelesítő és bizonyító funkció már a fotográfia kezdetétől megkérdőjelezhető. A fotográfia elméletének története Tietjen olvasatában az emberiségnek azon álmát tükrözi, amely hisz az objektív reprezentáció megalkotásának lehetőségében.
Copyright (c) 2023 Pál Gyöngyi; Friedrich Tietjen https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A hegyek magasából letekinteni, belefeledkezni a tenger végtelennek tetsző távlatába, akárha felnézni a csillagokra, nagy távolságokat bejárni tekintetünkkel – a szabadság illúzióját adja. Habár egy ilyen téma tárgyalásához fontos lenne a „fenséges” esztétikai kategóriájának kiemelése, mert a megközelítés némiképp megváltozott: a romantika kora előtt a hegy inkább volt a természet szimmetriáját megzavaró képződmény, az óceán pedig “nem csekély mértékben rettegett tárgy” (Edmund Burke) - de ez a rövid szöveg ennyire nem ambiciózus. Mindössze arra vállalkozik, hogy néhány kortárs művész alkotásán keresztül a horizont fogalmáról szemlélődjön. A válogatás határozottan szubjektív és önkényes, az elemzések pedig inkább személyes gondolatok, csendes elmélkedés a horizontról és a nézőpontokról a művészi feldolgozások tükrében.
Copyright (c) 2023 Szabó Zsófia https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Horizont avagy gondolatok a MATE Rippl-Rónai Művészeti Intézet oktatóinak Táj-képzet című kiállításáról
Egy művészeti felsőoktatási intézmény életében időről-időre érdemes képet adni nemcsak hallgatóinak munkáiról, hanem az oktatói gárda szakmai tevékenységéről is egy-egy kiállítás formájában. A Táj-képzet című kiállítás éppen ebből a célból került megrendezésre a MATE Kaposvári Campus Rippl-Rónai Művészeti Intézetének Rippl Galériájában 2023 őszén. Az intézet különböző tanszékein tanító kollégák sokszínű szakmai háttérrel rendelkeznek: grafikus, festő, szobrász, médiaművész, színházi látványtervező, mozgóképalkotó, iparművész és fotóművész is részt vett a kiállításon. Írásomban erről az eseményről nyújtok egyfajta körképet: igyekszem az egyszerű leíráson túl kontextusba helyezni egymással a műveket, párhuzamba állítani az alkotói koncepciókat és szellemi, tartalmi kapcsolatokat keresve egy egységes gondolati szálra felfűzni a műfajilag, technikailag egymástól igencsak eltérő alkotásokat.
Copyright (c) 2023 Ficzek Ferenc https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A tipográfia szemiotikai szempontból meghatározott kiemelt funkciója az információ kódolás, ezt erősíti, szélesíti vagy némely esetben hagyja el a művészet. Theo Van Leeuwen kutatásaiban többször jelezte, hogy a szemiotikai meghatározáson túl is hordoznak jelentést a betűk. Ezt vizsgálta egy szűkebb szegmensben Johanna Drucker, aki az experimentális tipográfiát a modern művészetek tükrében értelmezte (futurizmus, Dada, kubizmus), ő azonban inkább a képvers tengelyén a költészet, irodalom oldaláról közelített. Ez indokolta számomra, hogy tanulmányomban a képzőművészetbe épült tipográfiát, a betű képként való értelmezését tanulmányozzam. Írásomban az ehhez kapcsolódó művészi attitűdöt vizsgálom, így megfelelően artikulálható a központi kérdésem: a tipográfia kulturálisan gyökerező funkciója kivonható-e egy művészeti alkotásban megjelenő szövegnél, vagy esetleg általa az írás mint az információközlés újabb síkja jelenik meg a vizuális művészetekben?
Copyright (c) 2023 Szlama Norbert https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A magazinokban, a számítógépes játékokban, a filmekben vagy a mindennapi netes barangolásaink során látott vidékek olyan víziókat keltenek a távoli helyekről, amelyek elfedik a valóságos tájakat. A digitális és nyomtatott képáradat uniformizált elképzeléseket vált ki a befogadóban. A sematikus és idealisztikus tájképek nem csupán pótlékértékű szimulációk, hanem kilépnek másodlagos szerepükből, és befolyásolják a tapasztalatokat a valós szituációkban. Más szóval az előképeink is alakítják a valós találkozást a természettel. Ebben az írásban különböző médiumok asszociatív példáin keresztül mutatom be, hogy a tájképek nem egyszerűen a valóságot tükrözik, hanem a természet képén túl az alkotó és a szemlélő belső lelkiállapotát és vágyait jelenítik meg.
Copyright (c) 2023 Zagyvai Sári https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
CULTURA. A táj mint biológiai és társadalmi élettér
Pecsics Mária DLA disszertációjának itt közölt részlete a szerző CULTURA című fotósorozatát helyezi tágabb művészetfilozófiai kontextusba. Az első fejezet a táj fogalom koronként változó definícióját veszi végig, és rámutat arra, hogy a természet egységétől elkülönített táj a filozófia kreációja. A második rész a természettudományos megközelítések konnotált kulturális jelentéseit veszi sorra. Kitér a környezethez való viszonyra, amely az egyén és a közösség tudatát meghatározó mítoszokban jelenik meg, valamint a különböző nyelvek „táj” szavaihoz kapcsolódó különbségekre. A harmadik fejezet a táj reprezentációira fókuszál. Az érzékelést és a téri tájékozódást kiegészítő segédeszközöket (a térképektől a műholdképekig) az emberi kultúra termékeiként elemzi, amelyek segítségével domesztikálódik a természet, mialatt újraformálódik a szemlélő.
Copyright (c) 2023 Pecsics Mária https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Rétegről rétegre. Interjú Szőcs Éva Andreával
Szőcs Éva Andrea DLA képzőművész, a MATE Rippl-Rónai Művészeti Intézetének oktatója, a Vizuális Tanszék vezetője. Művészete anyaghasználatát és technikáit tekintve egyaránt sokszínű, változatos: a porcelántól a madártollakon és borotvapengéken át a vattacukorig, a grafikától az installáción át a performanszig számos kifejezőeszközzel dolgozik, hogy beteljesítse a vágyott célt: gondolatokat közvetíteni. Alkotásai játékba kezdenek a jellel, jelentéssel és észleléssel, a formák, szavak és képek összefüggésein keresztül tanulmányozza az elme működését. Nézőpontokat vizsgál, ellentétekből építkezik, fogalmait érzéki anyagokban öltözteti. Művészete erősen hat az érzékekre, miközben képzeteket és érzelmeket egyaránt táplál – így mutatja fel emberi mivoltunk ambivalens, tünékeny természetét.
Copyright (c) 2023 Zsófia Szabó https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A tanulmányban tárgysorozatokkal foglalkozom. Hét sorozattípust különböztetek meg, amelyek különbözőképpen jelennek meg a márkákon belül. Rendszerezésükhöz elsősorban a marketing szempontrendszerét használom. Különbséget teszek kollekció, sorozat és modell közt, bemutatom a márkák által a termékekhez kreált perszónák megjelenését és használatát. A márkák által használt sorozatok előnye, hogy a design személyessé válik és közelebb kerül a fogyasztóhoz, hátránya pedig, hogy a marketing átveszi a kezdeményező szerepet az egyébként tiszta eszmékben gondolkodni hivatott designerek elől. A karakterszerűbb, átélhetőbb tárgyak igazi társsá válhatnak a mindennapokban, miközben gyaníthatjuk, hogy csak marketingfogásoknak vagyunk az eszközei, áldozatai.
Copyright (c) 2023 Miklós Szalay https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
MI-esztétika és a kreativitás antropocentrikus mítosza
Emanuele Arielli – Lev Manovich: AI-aesthetics and the Atnhropocentric Myth of Creativity. Fordította: Pál Gyöngyi Tegyük fel, hogy mechanikus eljárásokkal potenciálisan reprodukálható az emberi kreativitás. Ebben az esetben válaszút elé kerülnénk: vagy teljesen lemondunk a kreativitás fogalmának használatáról, vagy ha ragaszkodunk a közmegegyezés szerinti kreativitás fogalmához, akkor meg kellene egyeznünk abban is, hogy ezt a fogalmat a nem emberi jelenségekre is alkalmazzuk, ahogyan Lee Sedol világbajnok tette az AlphaGo teljesítményének megítélésekor. Ugyanakkor szintén némi kritikai távolságtartással kell fogadnunk azt az elképzelést is, hogy a mesterséges kreativitás feltárja az emberi kreativitás mechanikus természetét, különösen, ha a művészetek sajátos esetét vizsgáljuk. Az emberi műalkotások mesterséges reprodukciói ugyanis nem ugyanazokat a folyamatokat követik, amelyekkel az emberek ténylegesen létrehozták ezeket a műalkotásokat. Senki sem gondolja, hogy Mondrian hasonló eljárásokat követett, mint az 1966-ban használt algoritmus, amely pszeudo-Mondriant generált, annak ellenére, hogy a közönség jobban értékelte a mesterséges képeket, mint az eredetieket... http://manovich.net/index.php/projects/ai-aesthetics-and-the-anthropocentric-myth-of-creativity
Copyright (c) 2023 Gyöngyi Pál https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0