ARTCADIA : A Rippl-Rónai Művészeti Intézet Lapja
ISSN 3004-1910 (Online) A MATE Rippl-Rónai Művészeti Intézetének tudományos, tematikus periodikája 2022-ben új folyammal, megújult szerkesztőbizottsággal, a tudományos folyóirat-kiadás irányelveinek megfelelő szemlélettel, online felületen működik tovább. Alapítva: 2008 novemberében a Kaposvári Egyetem Művészeti Főiskolai Karán.
Színelméletek színe és visszája – Goethével színezett előszó egy színelméleti kavalkádhoz
Copyright (c) 2025 Hatos Pál https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Mátis Rita 1967-ben született Pécsen. 1981-1985 között a Pécsi Művészeti Szakközépiskolában tanult, majd 1987-1992-ig a Janus Pannonius Tudományegyetem Bölcsészettudományi Karán Keserü Ilona növendéke volt, itt szerezte meg a tanári diplomáját. 1992-1995 között a JPTE Képzőművészeti Mesteriskolában Konkoly Gyula volt a mestere. Ennek elvégzése után kapta meg a „Képzőművészet mestere” címet. 1995-ben Párizsi tanulmányúton vett részt, 1996-ban a KulturKontakt ösztöndíjasaként tartózkodott Bécsben. 2005-ben egy svédországi ösztöndíjjal másfél hónapot töltött Grödingében. 2015-2016 között elvégezte a PTE Művészeti Kar Doktori Iskoláját. 2019 júliusát Rómában töltötte a Római Magyar Akadémia képzőművészeti ösztöndíjasaként. Jelenleg Kaposváron a MATE Rippl-Rónai Művészeti Intézetében egyetemi docensként tanít.
Copyright (c) 2025 Pál Gyöngyi https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Az ON/OFF COLOR szimpóziummal és kiállítással csaknem egyidőben négy, üvegtárgyakkal teli vitrin került felállításra a Rippl-Rónai Művészeti Intézetben – három a földszinti aulában, egy az 1. emeleten –, amelyek a bárdudvarnoki üvegművészeti alkotótelepen készült művekből nyújtanak némi ízelítőt. A művésztelep lassan 35 esztendeje segíti az üveg különleges matériájával (és főként a meleg eljárásokkal) dolgozó alkotók munkáját azzal, hogy nyaranta 7-10 napra megnyitja kapuit a huta, izzanak a kemencék és készülnek a különféle öntött, fúvott, rogyasztott üvegcsodák. E rövid beszámoló a művészeti intézetben kiállított művek bemutatására szorítkozik, amelyek szó szerinti sokszínűségük, máskor pedig épp transzparenciájuk révén válnak izgalmassá a néző számára.
Copyright (c) 2025 Szabó Zsófia https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A szín, a tér, a hang, a mozgás és az illúzió összetartoznak, együttesen hozzák létre holisztikus karakterű érzékelésünk alapját. Az elektronikus-digitális technológiák lehetővé teszik a különféle jelek egymásba való átalakítását. A más-más médiumok szervesen kiegészíthetik egymást, szintén együtt, egymástól elválaszthatatlanul jelenhetnek meg; mint egy olvasztótégelyben, a teljesen eltérő dolgok új formát nyerhetnek. Ez egyik részről egy „ősállapothoz” való visszatérést jelent, kicsit más megközelítésből pedig napjaink „remix, remake kultúrájának” sokféleségét is szimbolizálja. Mindezeket áthatja az a felismerés, hogy az érzékelés egyéni karakterű, kifejezetten érdekes, sőt csodálatos működésű.
Copyright (c) 2025 Gyenes Zsolt https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Ha két, művészi szempontból fontos fizikális inger mérőszámaiban egyformán megjelenik a térbeli tartalom, vagy azonos szempontok szerint is tudjuk őket jellemezni, természetes, hogy késztetést érzünk az összehasonlításukra. Ezért már több száz éve igyekeznek a kutatók, művészek valamilyen tudományosan is helytálló párhuzam egzakt leírására a színek és a zenei hangok között. Mi is ezt kíséreljük meg a dolgozatban, de egy relatíve új eszköz, a digitális színmérő műszer segítségével. Mivel 7 színre még senki sem dolgozott ki színharmónia vezérelveket, nagy kihívásnak tűnik a szín-hangnemek megalkotása. Prof. Nemcsics Antal könyvében is viszonylag kevés utalás van a 4 színezetnél gazdagabb harmóniákra, sőt óva int a szivárványos tarkabarkaság hibájától és inkább kiterjesztett komplementer, triád és kvadrát harmóniákat említ könyve színharmónia fejezetében. Nagyon titokzatos dolog és nehéz művészi feladat számos szín egymással harmóniába rendezése, ahogy az Paul Klee-nek, Amrita Sher Gilnek vagy Giorgio Morandinak sikerült, vagy amilyen színélményt a régi utcasori épülethomlokzatokon látunk mediterrán, vagy éppen északi országokban anélkül, hogy a sok szín összezavarja, vagy túlkiabálja egymást. A zeneszerzőknek teljesen természetes, hogy az esetek többségében egy tonális hangnemben kezdenek el zenét írni, míg a festőknek, dizájnereknek a mai napig ilyen színhangnemek nem állnak a rendelkezésükre, csak színtani közhelyek – azok is legtöbbször pontatlanul. Ezt az űrt próbálja a dolgozat kitölteni.
Copyright (c) 2025 Tari Gábor https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Jelen tanulmányom az 1960-as évek végétől az 1970-es évekig bezáróan az avantgárd törekvések újabb hullámának és az új médiumok művészetbe való beemelésének kísérleti megközelítéséből fakadóan, a tipográfia különböző megjelenési formáit vizsgálja. A betűk alkalmazása esetünkben nem a tipográfia funkcionális-tervezőgrafikai normarendszeréhez kapcsolódik elsődlegesen, hanem multidimenzionális megközelítésben, az autonóm művészet eszközeként vizsgálható. A nyelvi jeleken alapuló műalkotásokat a tipográfia formai és jelentést közvetítő funkciói alapján értelmezem, ahol a skála egyik végén formakísérletek, a másik végén szemiotikai dominancia áll. Vizsgálatom tárgya, hogy ezek milyen arányban vannak jelen a korszakban, valamint, hogy az új médiumok bevonása feszegeti-e a tipográfia további határait. Földrajzi viszonylatban elsősorban magyarországi eseményekre, alkotókra és alkotásokra fókuszálok, azonban helyet kapnak a magyar anyanyelvű „jugoszláv kollégák” is. Az, hogy a tanulmányban a szomszéd országokban élő magyar alkotók közül miért csak ők szerepelnek, arra vezethető vissza, hogy a munkáik úttörő megközelítése a tipográfia kísérleti jellegének tágabb értelmezését teszi lehetővé. A hazai progresszív művészeti eseményeken való aktív részvételük közvetlen kapcsolatot biztosított országunk magyar alkotóival.
Copyright (c) 2025 Mészáros Anna https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Színezett univerzum. A szín mediális hatásai az asztrokultúrában
Az űrművészet és az űrmédiumok szerepe egyre hangsúlyosabbá válik a kortárs vizuális kultúrában, az űrteleszkópok, roverek és űrszondák a távoli világok láthatóvá tételén túl az emberi érzékelés határait is újradefiniálják. Ezek az eszközök az emberi szem számára láthatatlan spektrumokon is gyűjtenek adatokat, így a tudósok a kozmikus valóságot új típusú színkódolással teszik értelmezhetővé. Ebben a folyamatban a színek aktív résztvevői a jelentésalkotásnak, befolyásolják, hogyan érzékeljük és értelmezzük a világűrrel kapcsolatos képeket és szimbólumokat. A hamis színes képek tudományos szerepük mellett a Frank White által leírt áttekintő hatás érzését sejtetik, hozzájárulnak kozmikus helyzetünk jobb megértéséhez és a planetáris tudatosság esztétikai dimenzióinak kifejezőivé válnak. A tanulmány a képző- és a filmművészet néhány példáján keresztül a szín mint mediális jelenség jelentésalkotó szerepét vizsgálja.
Copyright (c) 2025 Ruzsa Dénes https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A MATE Kaposvári Campus Rippl-Rónai Művészeti Intézet oktatóinak csoportos kiállítása az intézmény galériájában ON/OFF COLOR címmel volt látható 2025. április 2. és május 4. között. A téma a szín–színtelenség problematikájára épült és a különböző szakmákban, szakterületeken dolgozó és alkotó oktatók a legkülönfélébb műfajokban, technikai eljárásokban készült alkotásaikkal vettek részt a kiállításon. A plasztikai munkáktól kezdve, a festészeten át, a digitális műveken keresztül, a textil, színházi látványterv, grafika és fotográfia, valamint videó is szerepelt a tárlaton. A technikai, műfaji sokszínűség ellenére a kiállítás egy jól felépített, egységes képet mutatott, köszönhetően a közös szemléleti alapoknak.
Copyright (c) 2025 Ficzek Ferenc https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A művészet a fénnyel és színnel kapcsolatos fizikai és spirituális elképzeléseket, ismereteket és látszólagos paradoxonokat mindig igyekezett megfogalmazni a formák és színek nyelvén. A színnek a művészettörténetben évszázadokon át betöltött szimbolikus, ábrázoló, expresszív, de a témának alárendelt szerepei mellett vagy után, a színértékek a 19. század második felétől egyenrangú képalkotó erőkké váltak. A 20. században a szín és a festékanyag önálló jelentéseire, vagy az anyagtól felszabadított színre tevődött át a kérdéskör fókusza. Ez a folyamat a tudományos eredményektől nem függetlenül ment végbe. Mai elméleti és instrumentális tudásunk szerint a színek látásakor fizikai folyamatok hatására keletkeznek a színeket kiváltó ingerek, maguk a színek azonban a színpercepciós és idegrendszeri „hardver” és az agyi „szoftverek” működésének együttes eredményei. A színezet az elektromágneses mező fény tartományának mérhető hullámhosszától és frekvenciájától, valamint kvantumainak, a fotonoknak energiaszintjétől függő minőség, amit látásunkkal fiziológiai úton érzékelünk. Összetett információcsomag a látott szín, amelyet tudattalanul vagy tudatosítva, egyénenként is és pillanatonként is sokféleképpen értékelünk. A csomag egyik szála, a színvalóság eredője a fizikai, vagy kozmikus fény univerzumában keresendő, egy másik az anyagi világ mélyszövetében, egy harmadik a látószerv biológiai és kémiai felépítésében, egy negyedik a látó agyi és vizuális információfeldolgozó képességeiben, szellemi és érzelmi apparátusának kifinomultságában. Milyen információkat hordoznak a színek önmagukban és tér-forma-idő relációikban? Ilyen kérdésekkel foglalkozik a tanulmány a szín, az elméleti fizika és a kortárs művészet kapcsolatának legaktuálisabb kérdéseit érintve.
Copyright (c) 2025 Lieber Erzsébet https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Copyright (c) 2024 Hatos Pál https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Fándly Csaba színművész, a Kaposvári Egyetem Művészeti Karán végzett 2008-ban, majd a kaposvári Csiky Gergely Színház társulatához szerződött, amelynek jelenleg is tagja. Eddigi pályafutása során számos műfajban, zenés és prózai produkciókban, gyermek- és ifjúsági előadásokban, könnyed komédiákban és fajsúlyosabb tragédiákban, klasszikus és kortárs darabokban, stúdióban és nagyszínpadon egyaránt kipróbálhatta magát, de több előadás színrevitelében rendezőként, játékmesterként is segíti a társulat munkáját. 2022-től a Rippl-Rónai Művészeti Intézetben oktat, és színművész osztályt vezet Kelemen Józseffel együtt. Színházi munkásságát több díjjal jutalmazta a Csiky Gergely Színház társulata és közönsége (Legjobb férfi főszereplő közönségdíj, Nagymama-díj, Komor-gyűrű), illetve a város (Kaposvár város szolgálatáért díj). A SEE filmfesztiválon a legjobb férfi színésznek járó díjat kapta a Korai menyegző című filmben nyújtott alakításáért. Az interjúban nagykárolyi indulásáról, színművészi pályájának állomásairól, Kaposvár színházi életéről, alkotói folyamatokról, rendezésről, oktatásról kérdeztük.
Copyright (c) 2024 Szabó Zsófia https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Montázs – László Kyra üvegművész Montázs című kiállításának megnyitójára
„Meggyőződésem, hogy az anyagok választják ki a művészeket és nem pedig a művészek az anyagokat. Szeretem, hogy én és az üveg „társalkotók” vagyunk, hogy van egy tervezhetetlen, véletlenszerű együttható, amikor ezzel az anyaggal dolgozom.” – vallja László Kyra üvegművész, akinek az üvegplasztikáit a hosszúhetényi művelődési házban láthatta a közönség 2024 szeptemberében. László Kyra a Magyar Iparművészeti Egyetem üveg szakán végzett 2003-ban, tagja a Magyar Üvegművészeti Társaságnak, rendszeres résztvevője a Magyarországon megrendezett nemzetközi üvegszimpóziumoknak és kiállításoknak. Művészetére elsősorban az üveg transzparenciáját érvényesülni hagyó szemlélet jellemző, monokróm vagy visszafogott színvilágú alkotásain a matéria a főszereplő. Főként síküveggel dolgozik, amit fusing technikával alakít: az anyag rétegzettsége, a térbeli viszonyokkal való kísérletezés foglalkoztatja, szobrain gyakran megjelenik az egyensúly témája, a játék a kint-bent kérdéseivel, valamint az üveg alakíthatósága és statikussága között feszülő ellentétek felmutatásával. A művész tárlatát Ficzek Ferenc méltatta, a megnyitón elhangzott szöveget itt adjuk közre.
Copyright (c) 2024 Ficzek Ferenc https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A maszk egy olyan téma, amivel rendszeresen foglalkoznak a hallgatóink, akkor is, ha történetesen más hívószót kapnak a kreatív tantárgyakhoz. Az itt szereplő két hallgatói munka idén készült az Artcadia tematikus számától és egymástól is függetlenül, de mindkettő - mint egy szerencsés egybeesés – épp ennek a többjelentésű fogalomnak a vizsgálatát tűzte ki céljául és aktualitásuk révén kerülnek itt bemutatásra. Kovácsik Emese, fotográfia alapszakos végzős hallgató a szakdolgozatának és vizsgaművének témájaként választotta (ezekből közlünk itt részleteket) és az arcon szándékosan vagy véletlenül fellépő tekintet hiányát értelmezi halotti maszkként. Glavánovits Martin másodéves fotográfia alapszakos hallgató a digitális kor állandó láthatóságának és elérhetőségének követelményére válaszolva játékosan különböző maszkok mögé bújtatja önmagát és családjának tagjait. Más hallgatói munkák is szerepelhetnének itt korábbi évekből, hiszen a maszk, ez az ősidőkre visszanyúló tárgy, ami egyben az elrejtőzés-feltárulkozás fogalmának szinonimája a mai napig aktuális, és jellemzően idővel újabb és újabb jelentésrétegek kapcsolódnak hozzá.
Copyright (c) 2024 Kovácsik Emese, Glavánovits Martin https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Odile Bernard Schröder Suaire című munkájában krémmel és szénnel keni be modelljének arcát, majd átlátszó ragasztószalaggal szedi le ezt a réteget, amit plexire ragaszt fel, hogy kontaktmásolatot készítsen róla. Kárpáti János Iván Dermography című munkájában szintén ragasztószalaggal vesz bőr- és szőrmintát arcokról. A csíkokra vágott szalagot fekete lapra helyezi, majd így szkenneli be és nyomtatja ki. Fedor Ilka Maszk című munkájában a drag queen jelenségre reflektál. Sminket szed le egy arcról ragasztószalaggal, hogy egy kontaktolható, nagyítható arcképet kapjon. A nagyon hasonló, mégis fontos pontokon egymástól eltérő munkák összehasonlításából látszik, hogy az arc és a maszk határa éppen olyan elmosódott, mint a kép és a valóság közti határ.
Copyright (c) 2024 Németh Domonkos, Fedor Ilka https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A tanulmány az emberi arc és a maszk komplex viszonyrendszerét elemzi a digitális technológiák és a kortárs vizuális kultúra kontextusában. Az arc ebben az értelmezésben nem pusztán az identitásunk kifejezője, hanem társadalmi konstrukció és mediális felület is. Az arc értelmezésére kihat a technológiai fejlődés, a mesterséges intelligencia használata a genetikai profilalkotásban, illetve az arcfelismerő rendszerekben. A megvizsgált műalkotások kritikai hozzáállással mutatnak rá a technikai fejlesztések etikai kérdéseire. Heather Dewey Hagborg művei, például a Stranger Visions és a Probably Chelsea, arra hívják fel a figyelmet, hogy a biometrikus nyomokból rekonstruált arcképek a társadalmi sztereotípiákra erősítenek rá, míg Trevor Paglen munkái az MI tanításához használt képadatbázisok etikai és politikai implikációit vizsgálják. A tanulmány érinti az érzelmek arcon való leképezhetőségének kérdését is, valamint a közösségi média-kultúra által generált „digitális maszkok” szerepét az identitásképzés és önreprezentáció folyamatában.
Copyright (c) 2024 Pál Gyöngyi https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Jeles András 1991-ben a kaposvári Csiky Gergely Színház deszkáin Valahol Oroszországban címmel egy különleges látomást vitt színre. Az előadás Csehov Három nővér című drámáján alapult, de Jeles egy szokatlan gesztussal bontotta meg a hagyományos játékformát: a várva várt álarcosok, akiket az eredeti darabban Natasa kérésére végül nem engednek be a Prozorov-házba, a kaposvári előadásban megjelennek a színen. Belépésükkel egy teljesen új játékstílus veszi kezdetét, mozgásszínház, etno zene és gregorián dallamok fűződnek egybe, a dalok apokaliptikus víziót idéznek meg Oroszország nem túl távoli jövőjéről. Az álarcosok különleges, nagyra nőtt babafejeket hordoznak, alakjuk a rendező koncepciójában egészen sajátos jelentéstartalommal társul. Jelen tanulmány az előadás értelmezési körét és fogadtatását kísérli meg röviden összefoglalni, különös tekintettel a maszkok jelentőségére.
Alkotói attitűd Picasso és Basquiat munkájában az afrikai maszkok tükrében
Az afrikai törzsi kultúra, az afrikai maszkok spirituális vizuális nyelve megkerülhetetlen a képzőművészetben. Jelenléte szinte folytonos. A megjelenésének, hatásának minősége is így jellemezhető? Igazodik társadalmi folyamatokhoz, művészeti változásokhoz? A kérdések körbejárásához két művész kapcsolódó alkotásait és alkotói attitűdjét vizsgálom. Az egyik művész a 20. század elejéről, a másik a végéről. Pablo Picasso és Jean-Michel Basquiat. Kubizmus és Neo-Expresszionizmus. Hogyan hatott ugyanaz a forrás 70–80 év és jelentős művészettörténeti változások után? A két művész alkotói attitűdjét egymás közötti párhuzamok vagy különbségek mentén lehet körülírni? Ezen kérdéseket járom körbe, és vizsgálom meg egymás és a kapcsolódó korszellem, társadalmi viszonyok vonatkozásában. A vizsgálatom eszköze a két festő legjelentősebb vonatkozó alkotása, az Avignoni kisasszonyok (1907) és a Flexible (1984).
Copyright (c) 2024 Szlama Norbert https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Isabella d’Este: Fekete, Vörös, Igen, Nem… Maszk vagy eszménykép?
Az Isabella d’Estét, az itáliai reneszánsz egyik legjelentősebb humanista nőalakját, a történelem első női mecénását ábrázoló, Leonardo da Vinci készítette krétarajz, illetve a Francesco Francia, Tiziano és Rubens által festett képmások az alany karaktervonásaiban markáns különbségeket mutatnak, noha a műfajok közül elméletileg a portréfestés igényli leginkább a fizikai formai jegyek élethű visszaadását. Eltérő megközelítéseik ugyan nem hazugságok, ám egyik sem igaz teljesen, viszont mindegyik igaz valamennyire. Hogy melyikben mennyi igazság van, és az vajon kinek az igazsága, a modellé, a művészé, a befogadóé, vagy valamennyiüké együttesen, annak megválaszolása lehetetlen vállalkozásnak tűnik. Lehetséges, hogy ezek a portré változatok az ideál és materializálódott forma, emberi lélek és az azon túllévő dolgok misztériumának kérdéskörét feszegetve, az igazság több lehetséges arcát is megmutatva, együtt visznek közelebb a teljesebb megértéshez. Ez a tanulmány az ismert Isabella d’Este portrék körüljárásával kísérel meg adalékokat szolgáltatni a maszk és műalkotás, perszóna és személyiség, megrendelői és festői ideál, személyes ízlés és esztétikai eszménykép kölcsönhatásainak bonyolult kérdésköréhez.
Copyright (c) 2024 Lieber Erzsébet https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A létező és a lehetséges. Interjú Lieber Erzsébettel
Lieber Erzsébet DLA, Munkácsy-díjas képzőművész, a MATE Rippl-Rónai Művészeti Intézetének egyetemi docense. A hallei Képzőművészeti és Design Főiskolán szerzett diplomát, majd hazatérve előbb a kaposvári művészeti szakközépiskola tanára lett, majd a Kaposvári Egyetem Rippl-Rónai Művészeti Karának oktatójaként és dékánjaként dolgozott. Művészetének sokáig meghatározó matériája volt a papír: művészeti alkotásaihoz a papírmassza szolgált alapanyagként, emellett papírművészeti symposionok szervezőjeként is tevékenykedett. Az elmúlt 15 esztendőben főként fényképezőgép és számítógép segítségével alkot képeket. Alkotásainak alapját leggyakrabban a víz és a fény játékát megörökítő fotósorozatok adják – ezeket különféle képmódosítási eljárásokkal transzformálja, hogy az így létrejött absztrakt kompozíciókkal más-más lehetséges világokat tárjon fel a nézők számára. Ezeket a munkáit objektív festményeknek nevezi, mivel a technológia használata ellenére ezek az alkotások festői szemléletből fakadnak.
Csepeli György, szociálpszichológus, szociológus, a Magyar Tudományos Akadémia doktora, az ELTE Társadalomtudományi Karának professor emeritusa, az ELTE Szociológiai Doktori Iskolájának Interdiszciplináris Társadalomkutatások Programját vezeti. Kutatói munkájában elsősorban azok a kérdések foglalkoztatják, amelyek a nemzeti tudat, az előítéletek, társadalmi egyenlőtlenségek szociológiai és szociálpszichológiai vizsgálatához kapcsolódnak, illetve újabban a technológia (információs társadalom, mesterséges intelligencia) gazdasági-társadalmi hatásait elemzi. 2024 márciusában Lieber Erzsébet Munkácsy-díjas képzőművész kiállítását az itt közzétett beszéddel nyitotta meg a kaposvári Vaszary Képtárban.
Copyright (c) 2024 Csepeli György https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Egy összművészeti igényű performansz csoport tagjának lenni szerteágazó kulturális érdeklődést, ismeretet kíván, s persze némi naprakész önbizalmat, lelki önfeledtséget. Rólam szólva: elsősorban irodalmár vagyok, kivált lírikus. Két verseskötetet s irodalmi, képzőművészeti tárgyú kritikákat, esszéket jegyzek, de képzőművészeti végzettséggel is rendelkezem, valamint színházi, filmes tanulmányokat folytattam. Klencsár Gáborral, az Éhező Apácák zenekar frontemberével 1983-ban „ismertünk egymásra” egy kisfilmem vetítésén, nem épp véletlenül, hisz alkalmazott és művészi fotósként maga is filmterveket dédelgetett. „Őskorszakunkban” főként performansz jellegű akciókat abszolváltunk, illetve kísérleti játékfilmekkel nyűgöztünk le néhány nézőt és kritikust. 1990-ben csatlakozott hozzánk Lékai Sándor, leendő filozófus, az esztétikán túl több tudományterület állhatatos kutatója; tehát kénytelen voltam megnevezni magunkat: Éneklő Akadémia. S innentől máig – Novák István állategészségügyi üzemmérnök és vállalkozó kedvű médium közreműködésével – szórakoztatjuk magunkat és a közönséget.
Copyright (c) 2024 Káplán Géza https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A különböző érzékszervek „egyesítése” a digitális platformon, és a hozzá kapcsolható valós idejű alkotói gondolkodás bizonyos szempontból visszavezet egy „aranykori állapotba”, oda, amikor még a kommunikáció, a művészetek holisztikus/abb karaktert mutattak. Az elektronika, a digitális technika figyelmünket újból az „egység” felé vezeti. A különféle médiumok, „modulok” természetes módon alakulnak át egymásba, illetve jelennek meg szétválaszthatatlanul a technika adta új és újabb lehetőségekkel. „Új mágiáról” is beszélhetünk (akár). A „jelenkori sámán” tehát holisztikus szemléletet valósít meg, megidéz, emlékezik, kollektív tudást visz tovább, stb. Ez az írás elsősorban hallgatói munkák ismertetésére, elemzésére vállalkozik. Egy kurzuson kiadott kreatív feladat, a „Parafrázis” (2021, 2023) témája adja ehhez a vezérfonalat.
Copyright (c) 2024 Gyenes Zsolt https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Szokások a mindennapi digitalizmus tükrében
A cikk a technológia változásának következtében kialakuló új szokásokra koncentrál, és veszi sorra a fotográfia szakosok tavaszi szemeszterben készült munkáit a téma kapcsán. A hallgatók a “kreatív fotótervezés” tantárgy keretében fókuszálnak azokra a változásokra, amelyek befolyással vannak a hétköznapi életben az emberek viselkedésmódjára. Az új technológiák nem csupán a szokásainkra vannak hatással, de a személyiségünket kiegészítő vagy helyettesítő online identitások alakulnak ki a digitális színtereken. Az elkészült kísérleti fotográfia műfajába tartozó munkák azokat a változásokat és összefüggéseket mutatják be, amelyek az alkotók saját életét is meghatározzák. Az ekképpen elkészült reflexiók a világ változását érintő kérdésekre és a hozzájuk kapcsolódó dilemmákra hívják fel a figyelmet. Habár a fiatal alkotók természetesnek veszik az újításokat, igyekeztek körüljárni több szempontból a kérdés sok aspektusát, és összetett kérdésekre keresték a választ.
Copyright (c) 2024 Zagyvai Sári https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A világhírű dél-afrikai képzőművész, William Kentridge rendkívüli sokoldalúságáról ismert, animációval, szobrászattal, látványtervezéssel, filmkészítéssel stb. egyaránt foglalkozik. Az 1990-es évek elejétől több közös produkciót jegyez a különleges bábjairól híres Handspring Puppet Company csapatával. Az Übü és az Igazság Bizottság című előadásuk az első dél-afrikai szabad választások utáni politikai helyzetre reflektáló műként született meg 1997-ben, hogy az Igazság és Megbékélés Bizottság (TRC) tevékenységét vizsgálja. A TRC a múlt fájdalmas, de szükségszerű feltárásának intézményeként jött létre, hogy meghallgassa az apartheid áldozatait és a bűnök elkövetőit. Az előadás Alfred Jarry Übü-történetét az apartheid bűnöseivel hozta párhuzamba, így központi témájává a bűn-büntetés és/vagy megbocsátás kérdését tette. A dél-afrikai múltfeldolgozás társadalmi performansza és annak színházi feldolgozása egyaránt szorosan kapcsolódik a rítus fogalmához, e tanulmány ezen összefüggésekre irányítja a figyelmet.
A művészeti magazin mint a kortárs művészet alternatív megjelenítési rítusa
A művészeti alkotások megjelenítése összetett kérdés. Egy alkotáshoz tervezett megjelenítési tér sok esetben torzul, megváltozik, felülírja valamilyen körülmény. Ezért egy olyan felület, ami távol áll minden elképzelhető fizikális tértől, érzékeny pontja egy ilyen reprezentációnak. Erre példa a művészeti magazin. A fizikai térből a kétdimenziós térbe konvertálja az alkotást. Ezt csak érzékeny és értő módon teheti meg. Emiatt válik ez a megjelenítési aktus különlegessé. Nem egy objektív kommunikációs pozíció, inkább egyfajta személyes rítus. Ezért feltételezem, hogy a művészeti magazinoknál tapasztalható, külső szemmel természetesnek és neutrálisnak tűnő megjelenés több kérdést vet fel, mint amit a puszta jelenlétük indokolna. Ezen kérdések közül cikkemben foglalkozni fogok a magazinok kereskedelmi vonatkozásával, a magazinok mögött álló szerkesztőkkel. Közelebbről szemlélem azt, hogy az előző két tényező befolyásolja-e a megjelenített műalkotás valamely kommunikációs vonatkozását, és azt is vizsgálom, hogy a művészek által szerkesztett magazinok miben különbözhetnek a professzionális szervezetek által szerkesztett magazinoktól.
Sophie Calle „Te jössz, babám!” és a fény-képaktus rítusa
A jelen tanulmány a párizsi Picasso Múzeumban 2023.10.03.-2024.01.07. között megrendezett Sophie Calle A toi de faire, ma mignonne (Te jössz, babám) című kiállítása kapcsán elemzi Horst Bredekamp kép-aktus és Philippe Dubois fénykép-aktus elméleteit és mutat rá a fényképkészítés rituális megítéléséből adódó kép- és fotóelméleti elmozdulásra. Az intim és a nyilvános, a valóság és a fikció, a saját életének és a művészetnek szétbogozhatatlan egyvelegével sajátos stílust kialakító Sophie Calle műveiben a képkészítés aktusa, bár látszólag csupán dokumentál, de valójában hatással van a kép készítőjére, a modellre és az elkészült kép szemlélőjére is. A képek és a szövegek elrendezése a befogadás aktív alakítójává teszi a művek szemlélőjét. A hétköznapi helyzetek rítussá avatásként értelmezhetők, amit a nyomkészítés (fénykép vagy videófelvétel) szertartása hitelesít.
A hagyományos műértelmezés határai: Rembrandt és Chardin recepciója a 17. és 18. századi Franciaországban
A tanulmány Rembrandt van Rijn kései korszakára jellemző forradalmi festészeti technikájának 17. és 18. századi franciaországi recepcióját vizsgálja. A korabeli művészetelméleti szemelvények a holland mester festészetét gyakran állítják párhuzamba a felvilágosodás korában népszerű francia festő, Jean-Siméon Chardin művészetével. A tanulmány a sűrű festékhasználaton alapuló, a 18. század művészetelmélet-íróit megosztó technika fogadtatásának bemutatása után arra tesz kísérletet, hogy az alábbi kérdést járja körül: létezik-e a festmények megtekintése során ideális távolság? A felvetés nyomán látni fogjuk, hogy a két festő művei hogyan vezetnek a hagyományos műértelmezési gyakorlat megkérdőjelezéséhez.
Copyright (c) 2024 Iván-Szűr Zsófia https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
Copyright (c) 2023 Hatos Pál https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0
A földműves és a vadász. Interjú Pecsics Máriával
Pecsics Mária DLA, Balogh Rudolf-díjas fotóművész a MATE Rippl-Rónai Művészeti Intézet docense, a Média Tanszék vezetője. A fotográfia BA és MA és a média design alapképzési szakokon dokumentarizmust, kortárs fotográfiát és önálló fotóprojekt tervezést oktat. Alkotói tevékenysége a dokumentarizmusból kiinduló, a képzőművészeti fotóhasználat irányába elmozduló tárgyilagos és távolságtartó megközelítésből írja le az ember és a környezete kapcsolatának általa lényegesnek ítélt aspektusait. Ötletgazdája a 2016-ban Hazai Attila emlékére létrehozott Alapítványnak, amely évente támogatja olyan alkotók munkásságát, akik a társművészetekre nyitottak. A 2018-ban megszervezett Fotográfia és irodalom konferencia társszervezője és a FOTÓképREGÉNY című kiállítás társkurátora.
Copyright (c) 2023 Pál Gyöngyi https://creativecommons.org/licenses/by-nc-nd/4.0