Teleki Pál tájszemlélete és 21. századi reneszánsza - Konkoly-Gyuró, Éva (4D Tájépítészeti és Kertművészeti Folyóirat, 2021)
A magyar szellemtörténet 80 éve elhunyt nagy alakja, Teleki Pál gondolkodásának középpontjában a táj állt. A tájat emberi környezetként felfogó látásmód, amely szerint a táj ember és természet kapcsolatából létrejövő organikus életegység, a gazdaság- és politikai földrajz alapját is képezte a két világháború között. Teleki felismerte a tájak egyedi jellegét, amelyet az ott élő emberek alakítanak, és erre az individualitásra erőforrásként tekintett. Már 1917-ben kijelentette, hogy „a földrajzi tájleírás alapvető feladata a táj karaktere körül jegecesedik ki.” Ezt a komplex szemléletet azonban a politikum nem fogadta be a 20. század második felében, és háttérbe szorult a tudományban is. A földrajz természet- és társadalomföldrajzra szakadt, és a tájföldrajz a természetföldrajzi diszciplínák közé soroltatott számos országban. Az emberi tevékenységeket is figyelembe vevő térségi vizsgálatok alapegységei pedig a közigazgatási határok mentén megvont téregységek, települések, megyék, illetve régiók lettek. A kutatásban különvált a természet és a gazdaság, valamint a társadalom. Az újra-összekapcsolás igényével a tájépítészet alapjait megteremtő Mőcsényi Mihály lépett fel úttörő módon az 1960-s évektől. Felismerte, hogy a megmutatkozó környezeti problémák oka a természet és a társadalom, város és vidék szétválasztása és a megoldás csak a táji integráció révén lehetséges. Majd Nagy Britanniában is felfedezték a táj karakterének örökségvédelmi és térség-, illetve vidékfejlesztési jelentőségét az 1980-s évektől. A kialakult tájműhelyek megteremtették az Európa Tanács Táj Egyezményének szellemi hátterét. A Tájegyezmény nyomán a 21. században Európa számos országában felfedezték az integratív tájszemlélet és a tájkarakter koncepció jelentőségét. Ennek nyomán Teleki tájszemléletének reneszánsza kezd kibontakozni mind a tudományban, mind a tervezésben.